Det här är Rob Reiner. Välkommen till mina kommentarer...
om Bleka dödens minut.
Act III Communications. Det är Norman Lears bolag.
Norman Lear, som i princip ägde rätten till Bleka dödens minut...
och satsade egna pengar för att vi skulle kunna göra filmen.
En vecka innan jag for till London för att börja filma...
visste vi inte om vi hade finansiering.
Vi fick till slut ihop det, och så blev det av.
Den här lilla killen, Fred Savage...
blev så småningom grabben i En härlig tid.
Alltihop filmades i England i Shepperton Studios.
T.o.m. den här scenen tog vi på Shepperton.
Det är en liten grej- Man ser det nog inte här...
men jag säger till när vi kommer till det.
Mark Knopfler, som gjorde musiken till filmen-
En enastående, lysande musiker från Dire Straits-
sa i princip att han bara tänkte göra musiken...
om jag satte på mig kepsen jag bar i Spinal Tap som bevismaterial.
Man ser det som sagt inte här...
men det finns en bild där-
i de här avsnitten med Peter Falk, som spelar morfar...
där man ser den där kepsen.
Kanske kameran rör sig runt lite här.
Nix, inte än.
Jag läste i alla fall den här boken som 25-åring-
Princess Bride- för jag var en stor William Goldman-fan.
Min far gav mig boken, för Bill Goldman hade gett den till honom.
De hade blivit vänner när Bill...
skrev en bok om Broadway som hette The Season...
om en speciell säsong på Broadway...
och alla pjäser som hade premiär.
Pappa hade en pjäs där då, som hette Something Different...
och Bill Goldman ägnade ett kapitel i boken åt den pjäsen.
De blev vänner, och han gav boken till Bill-
när den kom ut nån gång tidigt på 70-talet.
"Tror du att man kan göra film av det här?" sa han.
Pappa visste inte säkert-
Han hade inte läst den...
men han gav mig boken och sa: "Vill du läsa den?"
Det gjorde jag och det blev mitt livs favoritbok...
som jag läst fram till dess, och antagligen är ännu.
Åratal senare, när jag började göra film...
Iäste jag om den och det blev samma sak.
Som om Bill Goldman hade suttit i mitt huvud...
och skrivit nånting som satt i huvudet på mig.
Jag träffade honom och han sa...
"Det här är den bästa bok jag nånsin skrivit.
Den ska stå på min gravsten. Vad tänker du göra med den?"
Jag darrade och tänkte...
att han skulle kritisera-
Här är Robin Wright, förresten, den vackraste-
Hon är otroligt vacker.
Vi letade efter landets vackraste flicka...
och vi hittade henne.
Som inte bara var vacker utan kunde agera...
med underbar brittisk accent.
Hon blev ett perfekt förkroppsligande av prinsessan.
Bill Goldman ville i alla fall...
utmana mig, om jag skulle gå i land med det här eller ej.
När jag sa att jag i princip ville göra det för att hedra hans bok...
och vara så trogen mot den som möjligt Iät han mig göra det.
Jag hade bara gjort Spinal Tap. Min enda film dittills.
Jag hade avslutat En säker tjej, men den hade inte släppts än.
Han såg de båda filmerna och gav sen sitt godkännande.
Jag fick chansen att jobba med min favoritförfattare.
Han anförtrodde mig sin bästa bok och...
och jag var så tacksam för det.
Man ser fortfarande inte kepsen.
Man får nog söka rätt på den bilden-
Allt detta filmades på en gård i Derbyshire...
i norra England...
där var vi i 5 veckor.
Det här är förstås Cary Elwes-
De passade varandra perfekt, Cary och Robin Wright.
Cary liknar faktiskt Douglas Fairbanks Jr.
Vi behövde en med det här stråtrövarstuket...
och Cary blev perfekt för rollen.
Det var kul när vi hittade honom-
Vi träffades strax efter Tjernobyl.
Vi åkte till Tyskland för att mötas...
och det var mycket snack om nedfall i området...
och folk var oroliga för att bli radioaktiva och så.
Men vi...
riskerade att bli för evigt nedsmittade...
bara för att få träffa Cary Elwes.
Och det var nog smart...
för jag tror inte nån annan kunde ha spelat hans roll.
Det här togs på Haddon Hall...
som ligger i Bakewell däruppe i Derbyshire.
Det är ett övergivet slott som byggdes 1086.
Wilhelm Erövraren byggde det åt sin oäkta son.
Om man slår upp-
Denna parapet som Humperdinck står på...
har vi byggt för filmens skull.
Vi lade till några arkitektoniska element.
Den man ser precis däruppe.
Det las till det befintliga Haddon Hall.
Det var ett nationellt monument...
och folk kom och tittade på det med sina guider...
och de fann en massa saker som inte stod i guiderna.
Så blev de förvirrade när det inte såg ut som-
enligt guiden.
Och det var nåt bröllop-
Det kan ha varit Fergies bröllop eller så...
när de bad att det vi hade lämnat i slottet skulle få stanna kvar...
för att det gjorde slottet vackrare.
I princip har Hollywood bidragit till slottets touch.
Vi byggde ett fällgaller som inte fanns, och som ni ser senare.
Det var allt från Haddon Hall, där vi filmade detta.
Nu blir vi presterade för Fezzik, Inigo Montoya och Vizzini.
Här är Wally Shawn, som gör Vizzini...
som förstås inte är sicilianare.
Men i filmjargongen funkade det faktiskt.
Här är så klart Andre, Jätten, som spelade Fezzik.
Vi hade ju inte världens massa kandidater till den rollen.
Det är ju inte så att man slänger ut en krok och får in 50 jättar!
När Bill Goldman skrev sin bok...
hade han tänkt sig Andre Jätten som Fezzik.
Det tog oss veckor att spåra upp Andre...
för han reser runt i världen som brottare.
Till slut hittade vi honom...
och bokade in ett möte i Paris.
Andy Scheinman och jag hade just sökt efter en inspelningsplats...
för att hitta Vansinnets Klippa.
Vi hamnade på Irland igen och när vi kom hem till hotellet i London...
hittade vi ett meddelande...
att Andre skulle vara i Paris nästa dag kl. 14.
Ut från hotellet, direkt till flygplatsen och till Paris.
Vi övernattade där och nästa dag träffade vi Andre.
Vi klev in i baren och han var exakt som det stod i boken.
Där satt ett bergsmassiv på en barstol, och det var Andre Jätten.
Han var, som sagt...
den ende som kunde spela rollen.
Jag spelade in hela hans dialog på band...
för han läste inte, och kunde inte-
Han måste lära sig allt utantill och på det sättet gick det.
Så var det förstås Mandy Patinkin som Inigo Montoya...
som var helt lysande i filmen.
Den mest citerade repliken är förstås:
"Mitt namn är Inigo Montoya.
Du har dödat min far. Var redo att dö."
Folk citerar det fortfarande.
Ungar rusar omkring med svärd och säger det än:
"Hej, mitt namn är Inigo Montoya. Du har dödat min far, var redo att dö."
Är det okej att jag berättar det här?
För det finns en fin story om den här repliken...
när jag en gång gick på en krog...
i New York som Nick Pileggi och Nora Ephron tog mig till.
John Gotti brukade komma dit varje torsdag kväll.
Vid åttatiden kom han, med ett gäng maffiakillar.
Vi kände liksom igen varandra.
Jag pratade inte med honom men när vi ätit färdigt...
gick jag ut och där utanför stod en jättelimousin.
Det stod en kille framför den...
som liknade Luca Brasi i The Godfather.
En jättelik köttbit.
Tittade rakt på mig och sa: "Du har dödat min far, var redo att dö."
Jag gjorde nästan på mig därute.
Sen sa han: "Jag älskar den där filmen, Bleka dödens minut."
När Gottis hejdukar citerar våra repliker...
vet man att vi har påverkat kulturen.
Det här filmade vi i en bassäng i en Ijudstudio...
i Shepperton Studios.
Det är en miniatyr som-
Ett starkt perspektiv så att det tycks som om vi är ute på sjön...
men vi var faktiskt i en bassäng, alltihop är därifrån.
Jag minns...
att jag var ute i bassängen, med ungefär en meter djupt vatten...
och jag stod i höftstövlar, och det finns en djup grop där.
Det är bara ett litet ställe man kan dyka i om man måste...
just där Robin Wright dök.
Jag sökte efter en vinkel...
och gick runt båten och rakt ner i hålet...
och fick byxorna fulla av vatten.
Brallorna fulla med vatten och jag började sjunka.
Det fanns ingen där, och jag kom inte upp.
Jag plaskade runt...
tills nån hittade mig och drog upp mig.
Jag drunkade nästan när jag gjorde den här filmen.
T.o.m. i en avgränsad bassäng.
Vrål-ålen vi hade här...
gav en häftig effekt.
Det är en av de grejor jag gillar med både film och bok...
är tanken med att vi bröt av.
Folk sa att man inte kunde bryta av i en film så här.
"Man tappar tråden i storyn. Och hittar inte tillbaka igen."
"Nej, jag tror att de tvärtom involveras mer!" sa jag.
Hela tanken med boken och filmen...
var att filmen skulle ta upp de godas version...
och hoppa över de trista delarna.
De skulle avbryta och vi kunde fortsätta till nåt annat spännande.
Men det jag älskar med det är att den här killen...
som i princip inte har nån lust att läsa...
blir nyfiken, och road av läsning...
för hans farfar Iäser boken för honom...
och gör det roligt.
Och det störde inte filmens flyt.
Folk höll sig intresserade och anade förhållandet...
mellan farfar och sonson...
och var fortfarande nyfikna på Bleka dödens minut och-
Fastän vi påminde folk om det var bara en bok...
bara en story, var publiken ändå fortfarande med...
på det som hände med Westley och Buttercup.
Det finns en mattepainting av Vansinnets Klippor...
som vi använde för att kopiera de här klipporna vi fann på Irland...
som heter Cliffs of Moher.
Delar av tagningarna gjordes i en Ijudstudio.
Vi använde både mattepainting och de riktiga Cliffs of Moher...
som ni ser när vi visar hur de klättrade upp.
Det intressanta är...
att vi ju inte hade en massa pengar till den här filmen.
Vi hade inte mer än 16 miljoner dollar faktiskt.
Om man hade gjort den i dag...
hade man lätt gjort av med 75, 80, 90 miljoner dollar.
Det här är de riktiga Cliffs of Moher på Irland, ja.
Här är vi tillbaka i bassängen.
Det är en stuntman som har en massa dummies på sig.
Sen blev det mattepainting.
En kombination av mattepainting. Det här gjordes på scen.
Det gjordes faktiskt på klippan där, och det där också.
Den riktiga klippan, se på fågeln där.
Och så tillbaka till studion.
Det jag också gillar med den här typen av material...
är att den är smart, rolig och satirisk.
Det driver med äventyret, i en sorts Robin Hood-genre.
Men det sker också med kärlek och respekt.
Man kan alltså driva med det samtidigt som det blir en hyllning av genren.
Där finns humor, action och skoj.
En kombination av allt detta.
En lysande bok och ett lysande manus.
Nåt av det svåraste är att uppnå balans...
mellan verklig spänning som det här...
och samtidigt peka finger åt det, det är svåra saker, det.
Bill Goldman hittar den balansen perfekt.
Hoppas att jag kunnat vara det trogen.
Det här var delvis i studio och i mattepainting...
den bilden ner mot Westley.
Han står faktiskt på en sten i studion...
med mattepainting nedanför.
En annan grej som jag gillar är att...
det är en film som både vuxna och barn gillar.
Det är så sällsynt att man delar en erfarenhet med sina barn...
som både vuxna och barn får ut nånting av.
Vuxna behöver inte bli uttråkade.
De kan tycka att det är kul...
och ungarna också, på en annan nivå.
Fäktningsscenen som kommer strax...
är intressant, för det är enda gången...
i filmhistorien där huvudrollsinnehavarna...
finns med i varenda tagning där fäktandet sker.
I flera av Errol Flynns och Basil Rathbones filmer...
använde de stuntkillar i de långa tagningarna...
och fäktningsexperter som gör fäktandet.
Men i den här fäktningssekvensen strax...
ser man att det är Mandy och Cary som sköter värjorna.
Det förekommer fysiska stunts...
där de gör några volter, och det är stuntkillar...
men när det gäller rent fäktarbete är det bara Mandy och Cary.
Det alldeles speciella med det här...
är att de fäktas både vänster-och högerhänt...
och de fick träna mycket för att lära sig det.
Mandy tog fäktningslektioner i åtta månader...
och Cary i fem eller sex.
Den här sekvensen tog vi i slutet av filmen.
Så fort de fick en stund ledigt...
tränade de med sina olympiska mästare och stuntkillar...
med fäktandet och jobbade också med själva sekvensen som sån.
Det var riktigt marigt att utforma den här sekvensen.
Pressen på mig var enorm, för att...
som det beskrivs i manus, när de börjar fäktas...
säger Bill Goldman: "Det ni ska få se nu...
är världens näst bästa fäktscen i filmhistorien.
Den allra bästa kommer lite senare i filmen."
Pressen på mig var helt enorm...
att göra regin i studio så bra som möjligt.
Vi jobbade mycket hårt...
på att göra det så spännande och roligt som möjligt.
Som sagt, skådespelarna sköter allt fäktarbete själva.
Det tog 10 dar att filma den här sekvensen...
från att Mandy drar upp Cary med repet...
tills han förklarar historien bakom sin värja...
och historien bakom hans sökande efter hämnd på sin fars död.
Han förklarar förstås hur han fått ärren...
och hur den sexfingrade mannen, gav honom dem.
Jag älskar min far.
Självklart utmanar jag hans mördare på duell.
Och misslyckas.
Den sexfingrade lät mig leva.
Men han gav mig dessa.
Hur gammal var du då?
Jag var elva.
När jag blev stark nog...
ägnade jag mitt liv åt att lära mig fäkta.
Nästa gång vi möts misslyckas jag inte.
Jag ska gå fram till den sexfingrade och säga:
"Mitt namn är Inigo Montoya.
Du har dödat min far.
Var redo att dö."
Den repliken är som sagt en av de mest citerade...
i alla filmer jag har gjort.
Den andra måtte vara den som min mor säger...
"Jag vill ha samma som hon," i NärHarrymötte Sally...
och Jack Nicholsons: "Du klarar inte av sanning," i På heder och samvete.
Men Mandys replik...
är troligen den mest citerade av alla ungar.
Här kommer fäktningsscenen.
Och de ska ju inte bara fäktas med värja...
utan också föra dialog samtidigt.
Dialogen är så underbart kvick...
och så typisk för Bill Goldman.
Det är så fantastiskt med det här.
En sån fin mix mellan action, humor och elegans.
Det är faktiskt en känslig balans, och han gör den så perfekt.
Här är de. Fäktas med vänster hand båda två.
Det här är enda tillfället-
Det är en stuntkille som gör den där volten.
Men all fäktning gör de själva.
Här byter Mandy hand.
Nu fäktas han med högerhanden mot Cary som kör med vänstern...
vilket också är svårt.
Och här byter Cary hand.
Nu är det en stuntkille. Men det där är Mandy.
Nu blir det en stuntkille som gör volten.
Men som sagt, varenda bildruta med fäktning sköter de själva.
För den där biten...
hade vi en studiokille som fångade värjan...
och släppte sen ner en annan värja i handen på honom.
Men kolla nu vad som händer när de byter plats.
Han byter hand mitt uppe i alltihop.
Cary går från vänsterhand till högerhand.
Detta är den näst bästa fäktningsscenen i filmhistorien.
Den allra bästa Iär komma lite senare...
men jag tycker att den här faktiskt är bäst.
Den som kommer sen har mer emotionell tyngd...
för där är det Inigo Montoya som hämnas sin faders död...
och är så känslofull...
men den här är nog bäst ur fäktningsteknisk synvinkel.
Men jag sätter den här mot alla Scaramouchescener...
och andra fäktningsfilmer.
I nästa sekvens får vi se-
en brottningsmatch mellan mannen i svart och Fezzik.
Vi tänkte att det här behöver vi inte bekymra oss om...
eftersom Andre är proffsbrottare.
Vad vi inte visste var att Andre har en urdålig rygg...
och att det var jättesvårt för honom att-
Det kommer en scen, ska ni se...
där Cary hoppar upp på Andres rygg och håller sig fast...
och Andre kunde bokstavligen inte hålla kvar, för ryggens skull.
Vi fick bygga en sorts ramp som Cary kunde gå på...
för att ta vikten från Andres rygg.
T.o.m. med en proffsbrottare...
fick vi ta till Hollywood-tricks för att få sekvensen att funka.
Kolla: nu hoppar han. Det är inte Andre.
Vi tog en dubbelgångare.
Det där är Andre, men Cary Iägger inte sin vikt på honom.
Han står faktiskt på två ramper.
Det ser ut som om Cary faktiskt hänger på honom, men-
Nu är det stuntkillen igen. Det är inte ens Andre i helbilderna.
Jag ska väl inte avslöja det, men-
Det är ju därför ni har köpt den här rullen.
För att komma på allt det här. Trolleritricken.
Där är dubbelgångaren.
Man ser att han är mycket mindre än Andre.
Jag älskar den repliken- "Dröm om storvuxna kvinnor."
Titta på den lilla grejen han gör med värjan.
Cary lade till såna saker.
Chris Sarandon gjorde ett bra jobb med Humperdinck.
Min gode vän Chris Guest ser ni här som Greve Rugen...
den sexfingrade mannen.
Det finns en skön story om att Chris försvinner...
så totalt in i sina roller...
att jag minns en fest...
efter en visning vi hade i Los Angeles-
Vi satt alla och pratade på en restaurang.
Robin Wright var där...
och Bill Goldman, och en massa folk från teamet var med.
Chris satt också där, och en sekund undrade jag-
Jag sa att det var kul om Chris också kunde komma till festen.
Han är en sån fin kompis.
Det var så trevligt att han kom.
Då insåg jag att han var i filmen. Han förlorar sig-
Han går upp i rollen så helt att jag glömmer...
att han är en skådis i filmen.
Men han är så bra.
Nu kommer snart en av mina favoritsekvenser i filmen.
Hjärnornas kamp.
Den plågsamma logiken som Bill Goldman hittar på...
gäller vilken bägare Wally Shawn som Vizzini bör välja...
och den är bara så mästerlig, Iysande och rolig.
Den slutar med en underbart slug, anakronistisk replik-
En av de mest berömda sakerna är att aldrig lägga sig i ett krig i Asien.
En fantastisk kommentar om Vietnamkriget som slängdes in mitt i den här filmen.
Här har vi jokin-pulvret.
Luktlöst, smaklöst, Iöser sig omedelbart.
Det här var den första scenen vi tog med Wally Shawn.
Han var så bra i den...
men så nervös över sin rollprestation...
att han var helt övertygad om att jag, efter en dags filmning...
skulle ersätta honom.
Inte vet jag varför, han är så rolig där.
Han är ju så klart inte sicilian...
men som sagt, det funkar så perfekt i den här filmen.
Det var en sån här galen rollbesättning-
För han är så otroligt intelligent.
Han är en lysande begåvning och Vizzini skulle ju vara ett geni.
Han var ledaren för de tre skurkarna.
Han hade förståndet och intelligensen...
och jag gillade hans läspning...
för den verkade helt rätt.
Att ge Cary en liten mustasch var också ett genidrag.
Det var hans påhitt. Han blev-
Det gav honom det här Douglas Fairbanks sjörövar-stuket.
Det var så perfekt.
Som ni kommer att märka tar vi oss friheten...
att låta Buttercup inte känna igen hans röst.
Eller senare när hon ser honom med masken på...
att hon inte känner igen sin Westley från gården.
Det är den friheten man får ta, som etablerades av Stålmannen...
som bara använde ett par glasögon...
för att bli Clark Kent istället för Stålmannen...
och förvirra Lois Lane helt.
Vi köpte alla den här verkligheten...
att de såg helt olika ut- Clark Kent och Stålmannen.
Här har vi alltså Westley och mannen i svart.
Fastän vi bara gett honom en mask...
accepterar vi helt och hållet att han är nån annan.
Här har vi det fina ögonblick då Wally Shawn tippar över.
Mina ungar skrattar jämt åt det här, och då måste det vara bra.
Det filmades vid en plats som heter Higger Tor.
Jag bara minns namnet, vet inte varför.
Men det var lite svårt att komma dit-
När man ser en film tänker man inte på det...
men faktum är att bakom kameran...
finns det lastbilar och utrustning och en massa grejor...
och det var jättesvårt att parkera med prylarna där.
Vi fick köra upp allting manuellt och med fyrhjulingar.
Det var svårt men en sån fin inspelningsplats...
och vi fick en sån fin sagobokskänsla med det.
Här kan man se hur Cary...
när han går, gör han det lite vingligt.
Han hade praktiskt taget brutit vristen...
ett par dar innan vi gjorde det här.
Han åkte omkring på nån sorts beachbug...
som välte så att han skadade sig.
Men han sa: "Nej, jag klarar det."
Och så ser man hur han går-
Han hade så ont när han gjorde det här, titta: man ser det ju.
Han flyttar vikten från ena foten där när han sträcker fram den.
Fick det att se elegant och världsvant ut när han satte sig...
men han kunde inte stödja på foten.
Otroligt så mycket man minns, när man ser en film.
För mig är det som semesterfilmer...
för jag minns...
mer än allt annat vad som hände när vi filmade...
och då kommer minnena tillbaka.
Jämt när jag ser nån film som jag gjort...
dyka upp på duken eller på TV...
är som att se semesterfilm för mig.
Man ser att han vinglar.
Det var så svinkallt däruppe när vi filmade.
Det här är en av mina favoritscener.
Det här är gjort av stuntpersoner som rullar nerför kullen...
men tanken på att folk...
som återförenas på det här viset-
Två som rullar på ett galet sätt nerför en kulle...
som blir kära i varann igen...
är en sån underbar...
sorts anti-romantik...
och ändå ett underbart romantiskt sätt att föra ihop dem igen.
Och blicken när han säger "Eldträsket".
Han är skraj, han vill inte in i Eldträsket.
Perfekt.
När de börjar kyssas...
vill den lilla killen inte höra mer om det...
och vill hoppa över kysseriet och fortsätta till actiondelen.
Det är så himla roligt.
...Eldträsket. Det låter bra.
Du är sjuk och får som du vill.
Var var vi nu då?
"Westley och Buttercup sprang längs ravinen."
Nu kastar de sig in i Eldträsket.
När ni ser hur vi hamnar där-
Det byggdes upp i Ijudstudion på Shepperton Studios.
Alla träd är gjorda med mattepainting.
Men här är Eldträsket och vi filmade-
Det var den första sekvensen vi filmade...
och på första inspelningsdagen, som ni får se...
tog Buttercups klänning eld...
Vi satte bokstavligen eld på vår främsta dam...
huvudrollsinnehavarinnan, på inspelningens första dag.
Det här var tidigt i tagningen...
och Bill Goldman var faktiskt på plats ett par dar.
Han kom till inspelningens första dagar.
Jag såg, medan filmningen pågick...
att han höll sig-
Han stod med ryggen åt sceneriet...
och höll tummarna i mun, och armarna i kors...
och jag frågade: "Vad gör du?"
"Så här gör jag-Det är som att Iägga fingrarna i kors," sa han.
"Jag hoppas på tur så att det här går som det ska."
Jag har aldrig träffat nån så begåvad...
Iysande klok och vidskeplig som Bill Goldman.
Men han kanske hade rätt.
Det var kanske smart att stoppa tummarna i mun...
för det funkade rätt bra.
Och strax ska ni få se våra R.A.O.S.-
Råttor Av Onaturlig Storlek.
Det var faktiskt två småväxta personer som gjorde dem.
De fick råttdräkter på sig.
En av dem var väldigt snabb.
En var jättebra på att nosa omkring och sniffa...
och den andre var jättesnabb i sin råttdräkt.
Man ser att hon ska gå ner sig i snösanden.
Vi riggade en grej under scengolvet där man kunde ramla ner...
och det var en liten fallucka under alltihop...
men det var svårt.
En stuntkille gjorde det för när han stod precis under plattan...
fick man hålla undan för alla rör och sladdar...
och grejor därnere.
Cary ville göra det själv, och försökte först.
Han fastnade med huvudet i sanden och vi fick dra upp honom.
"Snälla Cary, låt stuntkillen ta det," sa vi.
Där är killen som nosade omkring och vankade iväg sen.
Sen ser man mer när det börjar hända saker...
att vi behövde en mer energisk R.A.O.S.
Kampen som börjar med R.A.O.S.-
Lätena som kommer från R.A.O.S.-
Det är faktiskt jag.
Jag spelade in alla läten.
Sen körde vi dem genom apparaturen och spelade över dem...
och la på en massa effekter, men i pricip är det faktiskt jag.
Första gången glömde de att trycka på inspelningsknappen...
och jag nästan tappade rösten helt...
och blev så upprörd för att jag fick göra det igen...
för jag var så hes när jag gjort det.
Det är faktiskt allt jag gjorde själv-
R.A.O.S. röst är alltså undertecknads.
Den här scenen har jag hört...
att yngre barn blir lite rädda för.
Men i stort sett kan man se det här med ungar i alla åldrar...
och det gillar jag så mycket.
Nu har kommit ur Eldträsket.
Nu får ni snart se...
mötet mellan den sexfingrade och Westley.
Vid ett tillfälle får han en smäll i huvudet...
med värjskaftet av den sexfingrade.
"Nej då, det är okej, klipp till bara," sa Cary.
Chris råkade träffa honom i huvudet, så att han fick åka till sjukhus.
Cary fick föras till sjukhus då.
Vi slutade tidigt, medan Cary fick sitt sår omskött.
Man ser hur det händer, men inget blod.
Där är den sexfingrade.
Här kommer värjan.
Bonk. Man ser det inte, men det blev sjukhus.
Med den tagningen.
I boken hamnar Westley i Dödens Zoo.
Men med vår begränsade budget...
skapade vi Förtvivlans Grotta...
vilket inte är med i boken, men billigare och mer innehållsrik.
Det funkade nästan lika bra som Dödens Zoo.
Fast Dödens Zoo i boken är jättebra.
Om man läser den är det så bra.
Det här är en underbar skådis från England som spelar Albinot: Mel Smith.
Jag älskar det skämtet, det är lite knäppt, men bra.
"Förtvivlans Grotta."
Sen harklar han sig och kan prata normalt igen.
Första gången jag hörde skämtet sa min far-
nånting om en tåg konduktör...
som ropar ut nästa hållplats:
"Schenectady. Schenectady."
Ingen förstod nåt och sen sa han:
"Schenectady."
Så gick det på. Chris Guest använde samma skämt.
När indianerna dansade krigsdans runt lägerelden...
och sjöng-
Sen sjöng de: "Hey, a-hey, a-hey."
I princip samma skämt.
Det är gammalt, men det funkar i den här scenen.
Det som kommer nu är så löjligt...
att jag inte vet om det är värt att nämna det.
Vi filmade i studio på Shepperton...
och det fanns en brandvakt eftersom vi hade facklor i slottet.
Brandvakten var en kille som såg ut som Captain Kangaroo.
Han var engelsman, som såg precis ut som Captain Kangaroo.
Varje gång Chris och jag passerade honom...
...trallade vi temat ur Captain Kangaroo-serien.
Killen fattade aldrig vad vi sjöng...
men vi tyckte ju det var jättekul.
Här har vi borggården till Haddon Hall.
Det var ett speciellt rum där som vi filmade i.
Nåt av det märkligaste med att göra en film som det här...
är att man filmar i ett ställe som byggts 1086...
och börjar tänka på vad som hände då.
De kunde ju aldrig nånsin föreställa sig...
att vi, nästan 900 år senare...
skulle komma som filmbolag och filma en scen där.
Det surrealistiska gick nästan att ta på för mig.
Vid ett tillfälle kom vi in i rummet, Chris Guest, Mandy och jag.
Rummet som vi ser hade ett underbart eko...
och vi började sjunga en gammal låt i stämmor:
Vad heterdu?
Ärdet Mary eller Sue? Vad heterdu?
Vi sjöng alltihop i stämmor.
"Så bisarrt!" tänkte jag.
Här står det killar och sjunger i stämmor i ett rum...
där folk har ätit och kastat kycklingben bakom sig...
åt hundarna, och-
Tanken var så otrolig.
Man måste ta ett steg tillbaka lite då och då...
och tänka igenom vad man gör och var man är i världen.
Det här byggdes år 1086.
Det här byggde vi.
Nej, det var faktiskt ett ställe som hette Burnham Beeches-
Det är en underbar medeltida skog alldeles vid Heathrow Airport.
Var 30:e sekund flög det ett plan över oss...
vilket gjorde det svårt att filma, men en jättefin plats.
Vi lade till några extra...
träd.
Det finns inga träd med dörrar i vid Burnham Beeches.
Vi hittade inget i alla fall.
Denna underbara ton som Bill Goldman slår an...
med dialogen är så fantastisk.
Jag älskar rekvisitörerna och deras påhittighet...
när de kom med det här- den kallas Maskinen...
och suger ur en själva livet.
Tanken är att sugkopparna som sitter på ett vattenhjul...
är ett tortyrredskap och väldigt uppfinningsrikt och kul.
Det här är scenen som jag nämnde...
där Chris helt förlorar sig i sin roll.
Han är så fantastisk i allt han gör.
Men han är så uppe i det att han tappar bort sig själv.
Man hittar inte Chris Guest mer. Bara en rollfigur.
Det var ett fint litet ögonblick som skådisen la till.
Det är så läckert när man gör film.
Man har begåvade, kreativa skådisar...
som bidrar med små saker och ting som man inte tänker på själv...
men som får en att se lyckad ut.
Här är vi vid Burnham Beeches.
Vi skapade...
Tjuvarnas Skog.
Här är Mandy igen. Han var så bra i den här filmen.
Jag kan inte tänka mig nån annan i rollen.
Titta, vilka stora händer Andre har.
Mitt favoritögonblick.
Han jämför sin tumme med Andres...
för att se om det faktiskt är Fezzik.
När jag testade Andre för rollen...
fick han en scen som bara är tre sidor lång.
Han läste och- Han var ju så perfekt för rollen-
Och jag sa till honom-
Han hade aldrig varit mer än två veckor på samma ställe...
för brottningens skull.
"Det här betyder att du...
får stanna här och filma i 15 veckor," sa jag.
"Det tar lång tid. Du måste stanna i 15 veckor."
Men han trodde att han i 15 veckor...
skulle hålla på med de tre sidorna.
Då förstod han inte att det fanns massor mer för honom i manus.
"Nej, det finns massor mer att filma, det tar tid", sa jag.
"Det fixar jag, bossen", sa han.
"Då så", sa jag.
Otroligt när man ser Robin Wright...
för det är en tjej som växt upp i-
Hon föddes i Texas och växte upp i San Fernando i Kalifornien.
Ändå för hon sig så här perfekt.
Hon har en perfekt engelsk accent och...
hon är så vacker.
Jag kan inte tänka mig nån annan i rollen.
Här är vi tillbaka i Förtvivlans Grotta.
Ljuset precis på slottet...
råkade hamna där just när vi filmade.
Vi hade sån tur.
Det var moln överallt och sen stack solen fram...
och det var nästan som att slottet skaffade fram eget huvudljus...
och vi hade sån tur som fick den bilden.
Här kommer scenen när Mandy ber...
sin far om hjälp att hitta mannen i svart...
som var en riktigt svår scen.
Det är talet här.
Inte för att det var för svårt för Mandy, utan för att-
Kolla röken bakom honom, och vi flyttade kameran...
bokstavligen var 10, 15, 20:e sekund...
gick det plan till och från Heathrow Airport.
Att få en perfekt prestation av Mandy, flytta på kameran...
och få till gloriaeffekten med Ijuset bakom honom...
var svårt att lyckas med.
Mandy var så otroligt tålmodig. Han stod där och gjorde det.
Perfekt varenda gång.
Han gjorde det 20 gånger på raken och varje gång perfekt.
Men vi hade tekniska problem...
och till slut fick vi ett par som blev bra.
Där är kepsen, i bakgrunden.
Den är däruppe i Ijuset.
Kepsen som Mark Knopfler ville ha med på bilden.
Knasigt, va?
Här har vi en av mina favoritscener igen...
och det är det här med Mirakel Max.
Billy Crystal är helt fenomenal i den här rollprestationen.
Han är rolig, har egna ideer och lägger till egna repliker.
Det här med pappret.
Ge mig ett snyggt litet papper med citronsaft på. Det är stängt.
Det var hans replik.
Men figuren är en Bill Goldman-figur som är löst formad efter...
Mel Brooks och hans 2000 år gamla gubbe.
Billy var jättekul att jobba ihop med.
Det var helt rätt komik här...
vid den tidpunkten i filmen och han är jättebra.
Med den genomdöde finns det bara en sak att göra.
Vad då?
Gå igenom hans kläder och leta efter mynt.
Halloj därinne!
Vad är det som är viktigt, varför vill du leva vidare?
Sann... kärlek.
Sann kärlek, du hörde ju. man kan inte be om nåt ädlare än det.
Sann kärlek är det bästa som finns...
utom en LST-en macka med lammkött, sallad och tomat...
med lammet fräscht och mört och tomaten mogen.
De är så knäppa, det gillar jag.
Men det sa han inte, utan-
Det är Billys eget: "en lammkött, sallad och tomat-macka."
Och "leta efter mynt," allt sånt...
la han till, och det är så underbart med honom.
Här är ju också Carol Kane, som spelar hans tjatiga hustru.
De var jättebra ihop.
Det tog henne 7-8 timmar att få sitt smink varje dag.
Och jämt när hon äntligen var klar: "Nej, nu måste jag åka hem."
"Nu måste jag åka hem." Men de var så bra.
Här är mirakelpillret. Det ser precis ut som Godiva-choklad.
Det här är också en fin Billy-replik: "Låt det dra en timme. En dryg timme."
Man måste också uppskatta Cary Elwes prestation.
Här har vi en riktig snygging till skådis som är jätteduktig...
med fin känsla för komedi-tajming...
som också är duktig rent fysiskt.
I nästa scen spelar han den...
nästan genomdöde personen med ett huvud som halkar hit och dit.
Det är ovanligt att man hittar en skådis som är snygg...
fysiskt kapabel och jätteduktig komiker.
En av favoriterna i filmen.
Det är vackert, man ser engelska landsbygden i bakgrunden.
En av mina favoritprestationer.
Det är Peter Cook...
som från början kom från Beyond the Fringe.
Han och Dudley Moore var partners i många år.
En av de mest Iysande brittiska komikerna...
och det här är ett av mina favoritögonblick i filmen.
Man fattar inte att när denne man öppnar munnen för att prata...
Iåter han så här!
Sen har vi förstås Dread Pirate Roberts...
upprepa sig med sin dödsmantel.
Mer low-tech än så här blir det inte.
Vi hade ju inte så mycket pengar...
men det funkar för att det är bra och för att det tjänar storyns syften.
Fällgallret som man ser här...
byggdes till det befintliga slottet...
och så vitt jag förstår behöll man det.
Det här kommer från en av mina favoritscener i hela filmen.
Här är nu dessa tre...
som försöker storma slottet och rädda alltihop.
Deras ledare är en kille som tippar på huvudet åt det håll de ska gå.
Kan knappt stå, och inte gå men han är ledaren.
Här är en fin liten fäktscen som dyker upp.
En av de stora fuskscenerna och skojmomenten kommer sen.
Men det är en fäktscen där han expedierar fyra stycken...
i ett enda svep.
Sen kommer ett av de oväntade ögonblick som får de största skratten...
när det gick på bio.
Jag heter Inigo Montoya.
Du har dödat min far. Var redo att dö.
Och så springer han bara!
I jakten genom hela slottet gjorde vi det i studio, som här.
Sen klippte vi till de befintliga...
rummen i två eller tre riktiga slott.
Det här var ett riktigt slott.
Penshurst Castle, tror jag.
Nu är vi tillbaka på inspelningsplatsen.
Det här beskrevs i manuset...
som filmhistoriens bästa fäktscen.
Tekniskt är det kanske inte det, men...
känslan under det hela gör det till en bra scen.
Efter alla år har han spårat upp killen-
bara för att få en kniv i magen, och sen ser vi och vet...
att han kan slåss trots smärtan och segra ändå.
Ni måste erkänna; här har vi två av planetens vackraste människor.
De är så enligt sagoboken ett med sina figurer...
bortsett från att de är otroliga skådespelare.
Här har vi Inigo som samlar sig och tar sig genom smärtan.
En av mina favoritscener i hela filmen.
Som Mandy bara viftar bort värjan...
trots att han är skadad.
Sen hämtar han styrka.
Hans prestation är magnifik.
Du har dödat min far. Var redo att dö.
Mitt namn är Inigo Montoya.
Du har dödat min far.
Var redo att dö.
Mitt namn är Inigo Montoya.
Du har dödat min far. Var redo att dö.
Sluta tjata!
Mitt namn är Inigo Montoya.
- Dödat min far. Var redo att dö. - Nej!
- Erbjud mig pengar. - Ja.
Och makt! Lova mig!
Allt jag har och lite till.
Erbjud mig allt jag ber om.
Vad du vill.
Jag vill ha min far tillbaka, din skitstövel!
Det gav alltid stort jubel på biograferna.
Man vet att storyn funkar när sånt händer.
En storartat ögonblick när han bluffar sig fram.
Han har bara styrka nog att stå...
men inte för nåt mer än så...
och lurar honom totalt.
En jättefin tagning, med skönheten i det hela.
Nivån på skönhet!
Buttercup ska hoppa ut genom fönstret och Fezzik fånga henne.
Vi hade problem igen med Fezzik och Andres rygg-
och fick rigga upp en grej där vi släpper henne i en bildruta...
och ställde honom på en sned bräda så att han lutar sig bakåt.
Det fick inte bli så hårt för hans rygg när han ska fånga henne.
Vi testade det, men det var svårt för honom.
Helbilden var en stuntkille.
Ser ni? Där är det.
Man ser det faktiskt.
Det finns en liten bräda där om man tittar noga.
Vi har detta underbara ögonblick...
där de fyra hjältarna rider bort på fyra vita hästar.
Jag älskar den bilden...
för nu är grabben så inne i boken...
att han t.o.m. vill höra om kyssdelen i slutet...
och det är så gulligt.
Här kommer den enda tagning vi gjorde i Los Angeles.
Det blev en extra tagning av Peter Falk som säger: "Som du vill."
En närbild på honom i dörren: "Som du vill."
Den tog vi i Los Angeles.
Den enda tagning som inte är gjord i England.
Den enda.
Den bilden.
Nu är vi tillbaka i England igen.
Slutvinjettens sång skrevs av Willy DeVille...
och blev nominerad till en Oscar.
Det var den enda Oscarsnominering filmen fick.
Jag gillar sluttexterna här.
De är gammaldags.
Förr i tiden hade man vad som kallas...
"ridåinropningstexter..."
där skådisarna visas ur en bit av filmen...
och så fick de sina namn och rollfigurer där-
Riktiga namn där, det gillar jag.
I den här filmen kändes det bättre...
att använda den här typen av ridåtexter.
Vad är det för datum idag?
Idag, den 24 januari, 2001...
har jag dessa tankar om filmen Bleka dödens minut.
Ring igen om 10 år. Då kanske de har ändrats.
Storma slottet duktigt nu!
Översättning: Eva Söderqvist